http://altpress.cz/potrebujeme-cestu-do-nitra/Markéta Hrbková
„Integrace nevědomých obsahů je individuálním aktem uskutečnění, pochopení a mravního hodnocení… způsob, jak může být žalostná neuvědomělost člověka, jeho infantilita a individuální slabost nahrazena člověkem budoucnosti, který ví, že je sám strůjcem svého osudu a že stát je jeho sluha, nikoli jeho pán. Tohoto stupně ovšem člověk dosáhne jen tehdy, až pochopí, že se svým neuvědoměním připravil o základní lidská práva.“
C. G. Jung, Duše moderního člověka
Ivo Šebestík v článku „C. G. Jung: Rozkol v mentalitě západního člověka“ otevřel téma, které mi pro dnešní dobu přijde velmi nosné, proto bych ráda přidala několik poznámek.
Ve vybraném úryvku z rozhovorů Jung říká, že naše kultura přijala s křesťanstvím abstraktnější náboženský výklad světa, než na jaký byla v dané situaci připravena. Panteismus byl nahrazen monoteismem uměle, aniž by vyrostl z naší zkušenosti, což pomohlo vytvořit rozkol mezi vědomím a nevědomím, jehož následkům čelíme.
Autor sám ve svém díle popisuje, že podobný rozkol vzniká u jednotlivce vždy tam, kde je mysl příliš vázaná na funkci extrovertního myšlení, což je výrazně převládající funkcí uplatňovanou v rámci našeho pojímání světa.
Odloučení teorie od praxe, vědomí od nevědomí, duše od všednodenních zážitků, to vše nám znemožňuje nejen, abychom uznávali vzdělání a civilizaci primitivního člověka, ale také – a možná především – abychom porozuměli sobě samým.
Vykořeněné vědomí
Odpojení od vnitřního světa a nechuť zabývat se jím přináší ovoce v podobě toho, že ztrácíme „cit pro míru“, niterné čidlo pro harmonizaci sebe sama s okolím, instinkt vlastních hranic a omezení. „Vykořeněné vědomí je sice prométheovsky svobodné, vykazuje však také bezbožnou pýchu, hybris.“ svet
Naše bezmocná nehybnost tváří v tvář vzrůstajícím problémům světa, slova, která ani zdaleka nejsou hybateli činů, jednostrannost orientace našeho vzdělání na odosobněná fakta, která nepotřebují vnitřní zakořenění a jistotu. Náš problém neleží ve vágnosti pojmů, ale ve vágně neprožitých představách, které s nimi spojujeme: „…místo víry ve „Slovo“ důvěřujeme slovům a ze slova samého se stává indiferentní slogan, který lze zneužít k čemukoliv“.
Myšlení jako funkce srovnává, spojuje, vyvozuje, ale nehodnotí. Řeší své úkoly na pozadí emotivní stupnice hodnot, která udává důležitost, odděluje principy a detaily a spojuje pojmy s podobně laděnými fantazijními obrazy.
Je mi vždy poněkud úzko, když v diskusích slýchám volání po „holých faktech bez emocí“. Už dávno jsme byli nasměrování stupnicí hodnot, která v nás drží kormidlo, jen nepozorovaně. Pohrdáme něčím, co nad námi díky tomu vítězí.
Ďábel je vždy u souseda za plotem
Dalším z témat, k nimž se C. G. Jung často vracel ve svých úvahách o jednostrannosti a odcizenosti západního myšlení, je naše míra extroverze. „…Náhrada metafyziky nitra za metafyziku hmoty, ke které došlo v devatenáctém století, je, intelektuálně vzato, čistý klam. Avšak psychologicky vzato to znamená neslýchanou revoluci světového názoru. Veškerý onen svět se přeměnil ve svět vezdejší. Veškeré odůvodňování, začleňování, ba dokonce i vysvětlování smyslu probíhá jen v empirických mezích. Zdánlivě, tak se to zdá naivnímu rozumu, se všechno neviditelné vnitřní stává viditelně vnějším a na takzvané skutečnosti se zakládá veškerá platnost…“
Zdánlivě…
Ve skutečnosti se vše, co nechceme vidět na sobě, přestěhovalo do zahrady sousedovy. Soused je nám v lepším případě sokem, příroda ohrožením, komunita špatným pánem. Náš svět se hemží démony stejně, jako se hemžil dříve, jen mají jiná jména. A co hůř, jsme proti nim bezradní a bezmocní, protože pro nás neexistují.
Když se znovu vrátím k veřejným diskusím, nelze si nevšimnout, jak se podivuhodně splétají významové roviny, diskuse o principech utloukáme detaily a naopak. A naše teorie stejně jako naše slova nevyrůstají ze skutečnosti, ale vší mocí cpeme skutečnost do podoby, kterou jsme vyteoretizovali. Včetně sebe.
„Člověk západu nepotřebuje nadřízenost nad přírodou kolem sebe a uvnitř sebe. Obojí má v téměř ďábelské dokonalosti. Co však postrádá je vědomé uznání své podřízenosti přírodě kolem sebe a v sobě. Měl by se učit, že nemůže jednat, jak se mu zachce. Pokud se to nenaučí, zničí ho jeho vlastní přirozenost. Nezná svou duši, která se proti němu sebevražedně bouří.“
Pleteme si intelekt s duchem
„Intelekt je skutečným škůdcem duše tehdy, jestliže si osobuje právo zaujmout místo ducha: postrádá totiž k tomu schopnosti, neboť duch je vyšší než intelekt, poněvadž zahrnuje nejen intelekt, ale i citovost. Duch je směřováním a principem života usilujícího o nadlidské, světlé výšiny.“
V druhé půli svého působení se C. G. Jung zabýval kolektivním vědomím a nevědomím, blízce se seznámil s čínskou kulturou a z této pozice pak srovnával tzv. západní a východní myšlení.
Jeho srovnání vždy poukazovalo na základní rozdíl mezi zaměřením, v němž se obě strany mají od svého protějšku co učit. Stejně jako Východ od nás potřebuje technologie a vědu, my od něj potřebujeme znalost duše a nitra člověka. To, čemu se Východ, na rozdíl od nás, vždy věnoval. „Moudrost a mystika Východu mají velmi mnoho co říci právě nám. Měly by nám připomínat, co máme ve své kultuře podobného a co jsme již zapomněli a zaměřit naši pozornost na to, co jsme jako nevýznamné odsunuli stranou, totiž na osud našeho vnitřního člověka.“
A to nikoliv pro senzační zábavu v kursech vnitřního dítěte či večerní chvilku vůní, ale jako způsob, jak se postavit tomu, co nám hrozí od nás samých.
V několika statích věnovaných zpětnému pohledu na katastrofu Holocaustu a jejím příčinám se C. G. Jung znovu a znovu vrací k tomu, že Západní člověk se svými technologickými možnostmi je jako dítě s dynamitem, neboť jeho vnitřní zralost naprosto neodpovídá jeho prostředkům. A jediným lékem této hrozící skutečnosti je, abychom se obrátili do sebe a dozráli v oblastech, na něž jsme v běhu za vnějšími cíli zapomněli.
„Člověk vyvolává totalitární démony, místo aby si uvědomil, že nepatrný pokrok v mravní povaze individua je vše, co se dá vskutku vykonat. Ničivá síla našich zbraní přerostla veškerou míru, a to vnucuje lidstvu psychologickou otázku: „Dorostl duchovní a morální stav lidí, kteří o použití těchto zbraní rozhodují, nesmírné obludnosti možných následků?“